Museu Tàpies

Parets, murs o tàpies
2024-12-01 11:00 - 12:30 (Europe/Madrid) | Museu Tàpies
Durant la seva trajectòria, Antoni Tàpies va explorar les noves possibilitats que oferia la pintura i va experimentar amb materials extrapictòrics, com la pols de marbre, per aconseguir diferents textures en les seves obres. Durant aquestes pràctiques, segons va dir ell mateix, el quadre el va sorprendre transformant-se en un mur.
Us heu fixat mai en els murs propers a casa vostra? Què ens expliquen? Com ho fan? Durant l’activitat volem escoltar les parets, els murs i les tàpies. Conjuntament, coneixerem el procés creatiu de les obres-mur d’Antoni Tàpies, la seva capacitat comunicativa i la seva fascinació pels murs. Alhora, tot fent una passejada, ens fixarem en les marques de les parets que es troben al voltant del museu per descobrir quines històries ens expliquen.
Activitat familiar.

Concert de Jordi Savall
2024-12-03 19:00 - 20:00 (Europe/Madrid) | Museu Tàpies
Les entrades estan exhaurides

Homenatge a Tàpies. Folías, Romanescas & Canarios
Per a Antoni Tàpies, la música va ser una font d’inspiració: un recurs creatiu d’una riquesa infinita que omplia la seva maleta —literal i figurada— i que trobem reflectit en la seva obra plàstica de maneres sovint poc evidents però visualment gratificants. No només va ser un melòman apassionat, amb unes inquietuds interdisciplinàries immenses, sinó que també va col·laborar amb compositors i intèrprets de gèneres i estils plurals, amb entitats i artistes aparentment molt distints, però amb els qui va compartir camí vital, ideològic o, essencialment, humanista. N’és un exemple el mateix Jordi Savall i el seu llibre-disc Pro Pacem (Alia Vox, 2013), amb una coberta que reprodueix la pintura Per la pau I i tres postals a l’interior amb les versions II, III i IV de la mateixa obra. Tots dos defensaren –i defensen– un art que sigui útil a la societat, que «estigui estretament lligat a les lluites, a les alegries i a les esperances del poble»; un art compromès, que denunciï les injustícies i que advoqui per un món millor.
Per això resulta tan apropiat retre-li homenatge amb un programa que té com a eix vertebrador peces d’arrel ibèrica i origen humil, cançons i danses que podem associar amb pastors i pagesos, però que, durant segles, van resultar un punt de partida per a les improvisacions instrumentals de músics reputats d’arreu d’Europa i van dialogar amb les tradicions ameríndies i otomanes. És així tant en el cas de les follies (folías) —dansa popular d’origen ibèric—, de les romanescas —base melòdica i harmònica, de provinença potser espanyola o italiana— i dels canarios —una altra dansa popular, segurament sorgida de les illes Canàries—, obres estructurades en un patró harmònic obstinat sobre el qual s’elaboren melodies virtuoses. El resultat són peces de gran bellesa i sofisticació, fruit del domini tècnic i l’habilitat en l’execució dels músics que les fan reviure; per això, una lectura moderna ha de tenir en compte aquesta espontaneïtat lliure en la interpretació, el redescobriment inesgotable de la creativitat personal.
Començarem, així doncs, pel principi. Inaugurarem el programa pintant paisatges medievals que ens parlen de guerres i de paus, de conflictes entre religions i del passat que vincula de manera inapel·lable Orient i Occident. Ho farem acompanyats d’un trobador occità anomenat Marcabrú, que ens parla de la primera croada i insta els cristians a redimir els seus pecats davant de Déu. Dibuixarem aquest moment amb improvisacions al voltant de laments, però també amb danses lleugeres italianes i amb peces tradicionals sefardites que versen sobre l’amor. Aquestes darreres són melodies pròpies dels jueus que van viure a la península Ibèrica i que avui ens arriben d’Istanbul —La rosa enflorece— o de Jerusalem —Hermosa muchachica—; una primera part, per tant, que evoca un passat compartit que vincula cultures de cap a cap del Mediterrani.
Continuarem amb l’obra de dos compositors hispànics. D’una banda, un estudiós i teòric fonamental per a la guitarra barroca, Gaspar Sanz, i el seu llibre Instrucción de música sobre la guitarra española, que conté uns noranta arranjaments de danses espanyoles i melodies italianes escrites per a aquest instrument. De l’altra, Pedro Guerrero i una dansa de ritme quinari i uns forts aires àrabs, en una versió extreta del Cançoner de Medinaceli, compilat a la segona meitat del segle 12
I havent saltat i ballat enèrgicament, seguirem aquesta tradició continental d’improvisar de forma virtuosística sobre un obstinat, amb un peu a les illes angleses. Ho farem amb una peça anònima prou coneguda, Greensleeves to a Ground, una cançó estròfica amb un patró harmònic repetit, una romanesca profundament evocadora que respira aires cortesans de desig amorós.
Farem un salt cap al Nou Món amb un contrastat punt humorístic: una improvisació de Juan García de Zéspedes sobre una guaracha, ritme de dansa mexicana, aquí feta dels sospirs animats que provoca l’emoció de veure Crist acabat de néixer. Tornarem momentàniament a terres ibèriques a cavall de les tradicions basques i galaiques: una tendra cançó de bressol i un ball popular hispànic que a l’Amèrica del Sud es va fondre amb ritmes mestissos i avui es troba a les regions de Veneçuela i Colòmbia. Seguint aquesta mirada que travessa l’oceà Atlàntic, coneixerem la Tonada del Chimo, una peça precolombina que es troba en el Còdex Trujillo del Perú i que és l’únic testimoni escrit del que va ser la llengua, ara extingida, de la cultura chimú. També situem a allà les cachuas, danses col·lectives de les regions andines, que es ballaven en cercle i moviments suaus.
Havent recorregut el vell continent, les aigües mediterrànies i els pobles indígenes de Llatinoamèrica, arribarem a la cort de Lluís XIV amb Robert de Visée; n’escoltarem una peça musical per a tiorba, lenta i solemne, d’aires nobles, basada en la repetició i la variació d’un tema. Farem parada en una de les obres de música manierista més influents del seu temps, unes gloses sobre el cant marià Todo el mundo en general compostes per l’organista sevillà Francisco Correa de Arauxo. I acabarem amb l’italià Antonio Valente i la seva Gallarda napolitana ja a final del manierisme i a principi del Barroc. Cec des de la infantesa, Valente va ser autor d’un mètode que pretenia posar la tècnica del clavicèmbal a la disposició d’aquells que no haguessin tingut cap experiència musical prèvia. Clausurarem la vetllada, per tant, tornant a aquest fonament democratitzador de la música i, com no pot ser d’una altra manera, vinculant l’art amb la societat, amb les lluites, les alegries i les esperances del poble.

HESPÈRION XXI
El valor més important de la música antiga rau en la seva capacitat, com a llenguatge artístic universal, per transmetre sensibilitats, emocions i idees ancestrals que captiven encara avui dia a l’espectador. Amb un repertori que va des del segle X fins al segle XVIII, Hespèrion XXI cerca contínuament nous punts d’unió entre Orient i Occident amb una clara voluntat integradora i de recuperació del patrimoni musical internacional, especialment de l’àmbit mediterrani i amb connexió amb les músiques del Nou Món americà.
L’any 1974, a Basilea, Jordi Savall i Montserrat Figueras, juntament amb Lorenzo Alpert i Hopkinson Smith, van fundar el grup Hespèrion XX, un conjunt de música antiga que pretenia recuperar i difondre el ric i fascinant repertori musical anterior al segle XIX a partir de noves premisses: els criteris històrics i els instruments originals. El seu nom, Hespèrion, significa «originari d’Hespèria», que en grec antic era la denominació de les dues penínsules més occidentals d’Europa: la ibèrica i la italiana. També era el nom que rebia el planeta Venus quan apareixia per Occident. Hespèrion XX, a partir de l’any 2000, canvia el seu nom per Hespèrion XXI.
Hespèrion XXI és avui dia una referència ineludible per comprendre l’evolució de la música en el període que va des de l’edat mitjana fins al Barroc. La seva tasca de recuperació d’obres, partitures, instruments i documents inèdits té un doble valor incalculable: per una banda, el rigorós treball de recerca aporta noves dades i interpretacions sobre els coneixements històrics d’una època, i, de l’altra, l’exquisida qualitat de les interpretacions posa a l’abast del públic la possibilitat de gaudir amb naturalitat de la delicadesa estètica i espiritual pròpia de les obres d’aquell temps.
Des de l’inici, Hespèrion XXI va prendre un rumb artístic clar i innovador que acabaria creant escola en el panorama mundial de la música antiga, car concebia i concep la música antiga com a eina d’experimentació musical, amb ella cerquen la màxima bellesa i l’expressivitat en les interpretacions. Tot intèrpret de música antiga té un compromís amb l’esperit original de cada obra i ha d’aprendre a connectar-hi a través de l’estudi de l’autor, dels instruments de l’època, de l’obra en si i de les seves circumstàncies concretes. Però com a artesà de la música, també està obligat a prendre decisions sobre el que està interpretant: del seu talent, de la seva creativitat i de la seva capacitat de transmetre emocions en depèn la seva capacitat per connectar el passat amb el present, la cultura amb la seva divulgació.
El repertori d’Hespèrion XXI inclou, entre d’altres, obres del repertori sefardita, romances castellanes, peces del Segle d’Or espanyol i de l’Europa de les Nacions. Alguns dels seus programes de concerts més celebrats han estat les Cantigues de Santa Maria d’Alfons X el Savi, la diàspora sefardita, les músiques de Jerusalem, d’Istanbul, d’Armènia o les follies criolles. Gràcies al destacadíssim treball dels nombrosos músics i col·laboradors que han participat amb el conjunt durant tots aquests anys, Hespèrion XXI té encara un paper clau en la recuperació i la revaloració del patrimoni musical amb una gran repercussió arreu del món. Amb més de 60 CD publicats, a dia d’avui la formació ofereix concerts a tot el planeta i és membre habitual dels grans festivals internacionals de música antiga.

Fotografia d’Hervé Pouyfourcat

Avui és Tàpies: Jordi Colomer – Brigitte Vasallo
2024-12-10 18:00 - 19:00 UTC | Museu Tàpies
Entrades

Avui és Tàpies és un cicle de converses intergeneracional i interdisciplinari conduït i moderat per la periodista cultural Rita Roig (Terrassa, 1997) i organitzat pel Museu Tàpies en el marc de l’Any Tàpies. Té la voluntat d’interpretar els textos de l’artista com a punt de partida per parlar sobre problemàtiques actuals com ara l’ecologisme, l’autodeterminació dels pobles, la interculturalitat o el compromís polític de l’art.
El cicle convidarà a fer presents les paraules i el pensament de l’artista per mitjà de tretze trobades al Museu Tàpies en què participaran persones d’àmbits professionals diversos (cultura, educació, ciència, política, medi ambient, salut i ciències humanes) i de diferents generacions. El conjunt permetrà construir un relat polifònic que quedarà recollit en forma de pòdcast, gràcies a la col·laboració de Catalunya Ràdio, per tal de recuperar i viure el coneixement generat en un altre format i en un altre context.

Capítol 13. Des del comú. El sistema com a mur
Tenim els artistes idealitzats com a genis incontestables i les seves obres tancades entre quatre parets. D’altra banda, internet i les noves tecnologies ens prometen un accés immediat a tot el que vulguem conèixer. Però qui té accés realment a l’art de debò? I quin és, ben bé, aquest art que considerem veritable? “Per a mi té molt més valor qualsevol gest vital, ni que sigui fer un gargot en una paret, quan aquest gest està justificat per un fet humà, que tota la pintura museística sense cap nexe amb les nostres vides”, va escriure Antoni Tàpies. La reflexió de l’artista ens porta a qüestionar-nos les institucions en el món contemporani en una conversa en què Jordi Colomer i Brigitte Vasallo es preguntaran si cal abolir-les de totes totes o si poden sobreviure encara que formin part d’un sistema que s’ha de contestar.

PARTICIPANTS
Jordi Colomer és un artista amb un clar sentit performatiu que posa a prova els usos habituals de l’arquitectura i de l’espai urbà per subvertir-los en un exercici que vol suscitar la reflexió entorn de la tradició cultural, l’estatut de l’art o el rol de l’habitant en la ciutat contemporània. Colomer treballa en el camp de l’escultura, les instal·lacions, la fotografia i el videoart i les seves creacions acaben indagant sobre temes com el nomadisme, la perifèria, l’imaginari popular, la comunitat o la utopia. Des de 2018 impulsa, juntament amb la productora Carolina Olivares, La Infinita, un laboratori de creació i espai de trobada entre arts visuals i arts en viu a l’Hospitalet de Llobregat.

Brigitte Vasallo és una escriptora i activista centrada en els processos d’alteritat, les polítiques afectives i el capitalisme cognitiu. Ha escrit la novel·la PornoBurka i l’assaig Pensamiento monógamo, terror poliamoroso (La Oveja Roja, 2018), una investigació sobre la centralitat de la monogàmia en les nostres construccions amoroses i sobre com s’ha imposat aquest sistema. És docent al Màster en Gènere i Comunicació de la Universitat Autònoma de Barcelona, del postgrau de Cultura de Pau de la mateixa universitat i del LAP d’Es Baluard Museu d’Art Contemporani de Palma, i ha estat consultora internacional del projecte INTIMATE – Citizenship, Care and Choice: The Micropolitics of Intimacy in Southern Europe del Centro de Estudos Sociais (CES) de la Universitat de Coimbra.

Enllaç al cicle complet.
Enllaç als podcasts del programa a Catalunya Ràdio.

La maleta d’Antoni Tàpies
2024-12-11 19:00 - 20:30 UTC
Antoni Tàpies tenia dos estudis de pintura: un a Barcelona, al carrer de Saragossa, i l’altre Campins, al Montseny. La casa-estudi de Barcelona va ser dissenyada per l’arquitecte J.A.Coderch, seguint les exigències de l’artista, tant pel que fa als materials com al temperament sobri i calmat de l’ambient que necessitava. La masia de Campins va ser adquirida per part de la família l’any 1956 amb els primers estalvis que van fer amb la voluntat de retirar-s’hi algunes temporades, principalment a l’estiu, i defugir de la dispersió de la ciutat.
Quan Antoni Tàpies es desplaçava d’un lloc a l’altre, portava una maleta plena de LP’s del moment, que anava canviant i revisant en funció dels interessos personals i de les tendències musicals del moment. Malgrat que Tàpies no barrejava les accions, és a dir, quan pintava, pintava i quan escoltava música, escoltava música, era un gran melòman, una passió que li va ser transmesa des de ben petit.
Després de la mort del pintor, Miquel Tàpies, el fill petit de l’artista, va llistar el contingut d’una de les maletes amb la voluntat de generar una proposta musical que recollís els clàssics del segle XX: A. Webern, A. Schonberg, G. Scelsci, G. Ligeti, I. Xenakis, M. Feldman, J. Cage, P. Boulez, etc.
Amb motiu de la celebració del centenari del naixement d’Antoni Tàpies (Any Tàpies), l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) col·labora amb el Museu Tàpies amb una sèrie d’actuacions en directe davant obres de l’artista a diverses institucions. El cicle porta per títol de La maleta d’Antoni Tàpies. Els diferents concerts són protagonitzats per estudiants de l’ESMUC.

Properes actuacions

. 11 de desembre del 2024, a les 19.00 h, al Museu Tàpies, en el marc de l’acte de lliurament de premis del Primer Concurs Teresa Barba d’Escriptura Crítica .

Programa d’actuacions realitzades

· El dimecres 13 de desembre de 2023, a les 14 h, al Parlament de Catalunya, va tenir lloc la primera actuació del cicle davant l’obra 7 de novembre, d’Antoni Tàpies. L’acte va coincidir amb l’inici de les activitats de L’Any Tàpies.
· El 22 de desembre del 2023, davant l’obra d’Antoni Tàpies titulada Complement, realitzada el 1999, i que s’exposa a l’Ajuntament de Barcelona.
· El 12 de gener del 2024, davant l’obra d’Antoni Tàpies titulada Les quatre cròniques (1990), al Palau de la Generalitat.
· El 25 de febrer del 2024, al Museu de Sant Boi, davant l’obra d’Antoni Tàpies titulada 11 de setembre (1983).
· El 4 de març del 2024, tres sessions a les 10.30, a les 11 i a les 11.30 h. a la Sala de Reflexió de la Universitat Pompeu Fabra (UPF) de Barcelona (campus de la Ciutadella, C/Ramon Trias Fargas, 25-27).
· El 4 de març de 2024, a les 13.00 h, al Palau Marc de Barcelona (La Rambla, 8), seu de la Conselleria de Cultura de la Generalitat de Catalunya, davant l’obra Trespeus (lava) (1985) d’Antoni Tàpies.
· El 31 de maig del 2024, a les 19.30 h, al Museu de Valls, amb motiu de l’exposició “Antoni Tàpies. Bronzes intervinguts (1987-1989)”.
· El 20 de juny del 2024, a les 12.00 h, a l’Institut Français de Barcelona.
· El 24 de setembre de 2024, a les 12 h i a les 12.30 h, al Recinte modernista de Sant Pau (sala Domènech i Montaner) de Barcelona amb la participació de Fundació Victoria de los Ángeles, davant l’obra Fusta pintada i rascada (1960) d’Antoni Tàpies.
· El 26 de setembre de 2024, a les 18.30 h, al Museu d’Art Contemporani de Barcelona, a la sala on es mostren les obres de Tàpies Paisatge blanc i negre I (1985) i Dues creus negres (1973) com a part de l’exposició Col·lecció MACBA: Preludi. Intenció poètica.
· 17 d’octubre, a les 18.30 h, actuació a la Fundació Suñol de Barcelona.
. 25 d’octubre, a les 20 h, actuació al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). Agnès Varda va tenir vincles i interès per l’art català. L’exposició del CCCB inclou, entre d’altres peces, el quadre d’Antoni Tàpies «Ocre-gris sobre marró» (1962), una obra que dialoga amb un fragment de la pel·lícula documental de Varda Les glaneurs et la glaneuse (2004). En aquest film, la cineasta mira el sostre de casa seva, hi veu una taca d’humitat i diu que li recorda una obra de Tàpies. Concert a càrrec dels estudiants del ESMUC Juan Carlos Narváez (flauta en sol) i Álvaro Ayuso (percussió), que actuaran dins l’exposició «Agnès Varda. Fotografiar, filmar, reciclar».
· 18 de novembre de 2024, a les 18.30 h, actuació a l’Ateneu Barcelonès. Sala Oriol Bohigas. Conversa entre Imma Prieto, directora del Museu Tàpies, i Vicenç Altayó, escriptor i crític d’art, moderada per Alba Font i Bàrbara Astals Les peces musicals s’interpretaran acompanyades de l’obra titulada Roig i Negre 2, d’Antoni Tàpies, que forma part del patrimoni artístic de l’Ateneu Barcelonès. Concert amb alumnes de l’ESMUC que interpretaran diverses obres musicals del compositor Alban Berg.
· 25 de noviembre, a les 20 h, actuació al Cercle del Liceu, en col·laboració amb la Lliga Jove del Cercle del Liceu. Concert amb alumnes de l’ESMUC que interpretaran diverses obres musicals del compositor Alban Berg.

Relació d’enregistraments guardats a la maleta i anotats per Miquel Tàpies Barba

· Contemporary piano music | Hungaroton HCD 12659 | Klara Kormendi, pf
· G.Scelsci | Wergo | Canti di capricornio
· Iannis Xenakis | WDR | Musique de chambre 1955/1990 | Arditti string quartet | Claude Helffer | Zukerman
· Alban Berg | CBS | Berg violin concerto, 3 peces orq. Op6 | Boulez
· Charles Ives | Wergo | Sonate fur Klavier Nr1
· Milton Babbitt | Harmonia Mundi | Robert Taub
· Arnold Schoenberg | Ados | Pierrot Lunaire | Helga Pilarczyck | Serenade
· Stockhausen | Deutsches Grampophone | Suzane Stephens
· Xenakis | Harmonia Mundi | Pléiades | Les percussionistes de Strasbourg
· Gurdjieff i Thomas de Hartmann | Journey to inaccesible places and other music | Elan Sicroff, piano
· Charles Ives | CBS | Symphony nº3 i Orchestral Set nº2 | M.Tilson Thomas Concertgebouw Orchestra
· Berio | Deutsches Granophon Coro
· Antoine Tisné Caliope | Ragas | Visions des temps immémoriaux
· Roberto Gerhard | 1 i 2 Auvidis | Symphony nº4, New York i Metamorphosis (Symph nº2) | The plague i Epithalamion
· Ligeti | Sony | Celo concerto, Piano concerto i Chamber concerto | Ensemble modern
· Alban Berg | Accord | Portrait | SIMC-IGNM
·Lutoslawski | Naxos | Symphony nº3
· Boulez | Wergo | Premiere, deuxieme et troisieme sonate pour piano
· Lutoslawski, Penderecki, Cage | Mayuzumi | Deutsche Gramophon | LaSalle quartet
· Xenakis/Messiaen | Denon | Yuji Takahashi
· Pierre Boulez | Harmonia Mundi | Domaines | Michel Portal, Diego Masson

[Fotografia: Actuació a l’Ajuntament de Barcelona.]

Concurs d’escriptura crítica Teresa Barba
2024-12-11 19:00 - 20:30 (Europe/Madrid) | Museu Tàpies
Entrega de premis del Primer Concurs Teresa Barba d’Escriptura Crítica
Amb la voluntat de difondre el pensament i l’obra d’Antoni Tàpies i potenciar el pensament crític dels joves, el Museu Tàpies va organitzar per al curs 2023-2024 un concurs d’escriptura crítica adreçat a l’alumnat del cicle superior de primària, d’ESO, de batxillerat i de cicles formatius de grau mitjà. El jurat, integrat per Caterina Almirall, Roberta Bosco, Joan Burdeus, Frederic Montornés, Antoni Ribas Tur i Eva Vázquez, es va reunir presencialment al Museu Tàpies el divendres 7 de juny de 2024 i va atorgar el primer premi a l’alumnat de 6è d’educació primària (12-13 anys) de l’Escola Samuntada de Sabadell, amb el text «Art per anar més enllà» (categoria del cicle superior de primària); a Mireia Caís (15 anys) de l’Escola Solc de Barcelona, amb el text «Concert de Tàpies» (categoria d’ESO), i a Natàlia Garcia Jarque (16 anys) de l’IEA Oriol Martorell de Barcelona, amb el text «Matèria en forma de peu» (categoria de batxillerat i de cicles formatius de grau mitjà).
El lliurament dels premis, un val de 300 € en llibres per a cada text guanyador, i una publicació dels textos premiats i els semifinalistes, es durà a terme el dia 11 desembre de 2024 al Museu Tàpies. L’acte, conduït per l’actriu i escriptora Marta Bassols, consistirà en la lectura pública de fragments dels textos guanyadors i d’un concert de la sèrie La maleta d’Antoni Tàpies, a càrrec d’estudiants de l’ESMUC.

Crèdits de la imatge: Antoni Tàpies. Cartes per a la Teresa, 1974. Litografia. © Comissió Tàpies / VEGAP. De la fotografia: © Lluís Bover, 2023.

Les cadires de Tàpies: Niño de Elche + Lois Patiño
2024-12-13 18:00 - 21:00 UTC | “Sala de reflexió” de la Universitat Pompeu Fabra
Les entrades estan exhaurides

Crèdit de la imatge: Daniel Mordzinski

“De jove se m’havia parlat sovint de la necessitat de ser algú. Ara, en canvi, tornava a veure el valor d’aquells que passen per ser ningú, l’anul·lació, l’anonimat, la grisor de moltes vides, de tantes vides que no surten mai als diaris ni a les revistes, però sense les quals no funcionaria res. La poesia i la veritat de les coses petites, innocents, quotidianes, fins i tot monòtones. El sentit de donar-se, d’entregar-se fins a l’anul·lació, és una lliçó avui necessària per a molts. Perquè els qui queden o es desprenen –del jo, del coneixement, de les multiplicitats– són finalment els que més reben. És el premi, ben terrenal, de l’amor engendrat per l’amor.”
“L’orient i la pràctica de caminar” fragment extret de Memòria personal d’Antoni Tàpies.

Les cadires de Tàpies és un cicle d’accions sonores de caràcter multidisciplinari organitzat en el marc de l’Any Tàpies amb la col·laboració de la Universitat Pompeu Fabra. Es tracta d’una proposta que posa al centre la veu i la paraula per fer un acompanyament sonor a la memòria oral. Així doncs, cadascuna de les tretze sessions comptarà amb la presència d’un creador que partirà de la cadira com a element performatiu per reconnectar amb l’univers creatiu de l’artista des dels llenguatges expressius i les posades en escena d’avui.

Com a acte de cloenda de la primera edició del cicle, i coincidint amb el tancament de l’Any Tàpies, Niño de Elche, amb la col·laboració de l’artista audiovisual Lois Patiño, realitzarà l’acció “3+2+1 formes de servei anònim” a la “Sala de reflexió” que Antoni Tàpies va concebre a la Universitat Pompeu Fabra. La proposta consistirà a desenvolupar una sèrie de números a partir de la reflexió que Antoni Tàpies escriu sobre la importància del servei anònim. Una qüestió que l’artista il·licità connectarà amb la biografia familiar i la malaltia medul·lar que va patir l’avi matern, la qual el va obligar a exercir l’ofici de cadiraire durant el procés de rehabilitació. Utilitzant la simbologia del número sis com a representació de la generositat, la responsabilitat, l’amor cap als altres, la compassió, la família i la llar, Niño de Elche construirà una selecció de gestos i imatges que conformaran una seqüència de gestos i sons en què la reflexió ens farà partícips d’un camí encara per recórrer.

BIOGRAFIES

Francisco Contreras, NIÑO DE ELCHE (1985) és un artista indisciplinari i exflamenc que ha sabut unir en les seves diferents propostes artístiques gèneres com el flamenc, el rock, la improvisació lliure o les músiques electròniques, juntament amb la poesia o la performance. Col·laborador assidu en projectes artístics variats, ha treballat amb grans noms de les arts plàstiques, el cinema, la dansa i el teatre. L’any 2017 va ser artista convidat, juntament amb Pedro G. Romero i Israel Galván, a la 14a Documenta de Kassel-Atenes amb la proposta “La farsa moneda”. Va protagonitzar “Niños somos todos”, de Sergi Cameron, filmada a Bolívia i guardonada amb el premi Gaudí a la millor banda sonora. Per a la Col·lecció del Museu Reina Sofía va crear l’obra “Auto Sacramental Invisible“, una representació sonora a partir de Val del Omar, exposada entre el 2020 i el 2021.
L’any 2022, els cineastes Marc Sempere i Leire Apellániz van realitzar la pel·lícula “Canto cósmico”, inspirada en la seva vida i obra. Juntament amb l’artista Pedro G. Romero, va realitzar per a la Biennal de Sydney l’exposició “Sadopitna. Antípodas, o sigui, flamenc girat del revés i cap per avall“, que ha estat exposada en diversos països. Els seus disset treballs discogràfics i l’edició de cinc llibres són una bona mostra de la seva prolífica producció artística, una tasca que combina cada setmana com a director i presentador de dos programes radiofònics a Ràdio Nacional d’Espanya: “eXtrañas heterodoXias”, a Radio 3, i “Los clásicos nos esperan mañana”, a Ràdio Clásica.

LOIS PATIÑO (1983) Cineasta i artista, el seu treball audiovisual, ja sigui en format de llargmetratge o videoinstal·lació, explora aspectes culturals i antropològics des de propostes íntimes i contemplatives amb una sensibilitat plàstica i pictòrica. Sempre a la recerca de noves formes cinematogràfiques, ha explorat conceptes com la distància, la immobilitat o l’invisible, treballant en cultures pròximes, com la seva Galícia natal, o llunyanes, com el Japó, Islàndia, Laos o Zanzíbar. La reflexió sobre la mort i la relació amb l’altre món en cultures diverses és present en diversos dels seus projectes, com el seu llargmetratge “Samsara” (2023), “El sembrador de estrellas” (2022) o “Lúa vermella” (2020). A “Samsara”, la seva aposta per un cinema íntim i meditatiu i la seva voluntat d’explorar les fronteres del cinema el va portar a proposar una pel·lícula per ser vista amb els ulls tancats.
Les seves obres s’han vist i han estat premiades en importants festivals de cinema com Cannes, Berlinale, Locarno, Toronto, Rotterdam… Festivals com el de Nova York o països com Colòmbia, Corea del Sud, Bèlgica o l’Argentina han dedicat focus al seu treball. La Universitat de Harvard li va atorgar la beca Robert Fulton III (2016), destinada a cineastes emergents “d’esperit independent, que exploren cultures diverses amb una profunda sensibilitat estètica”.
Amb Niño de Elche ha col·laborat en el projecte “La exclusión”, creant la part audiovisual. Actualment, estan preparant el llargmetratge de ficció “La nube del no saber”, que protagonitzarà Niño de Elche.

Seguint el sol: Opi Melissa Orquestra (O.M.O) | Festa de cloenda
2024-12-21 12:00 - 14:00 (Europe/Madrid)
Seguint el sol és un cicle experimental de manifestacions sonores i escèniques de caràcter performatiu que presenta nou sessions inèdites de joves creadors. El cicle, comissariat per Carolina Olivares Esturillo, reivindica l’energia jove i inesgotable d’artistes que ompliran de llum i donaran una nova vida al solitari mitjó de Tàpies que presideix la terrassa del Museu.

Seguint el sol: Opi Melissa Orquestra (O.M.O)
En la sessió de cloenda del cicle “Seguint el sol”, Opi Melissa Orquestra (formalment coneguda com a O.M.O.) guiarà una trobada comuna i compartida amb el sorollet. Formada a través d’improvisacions col·lectives en trobades passades, O.M.O. manifesta una energia caòtica, al mateix temps que acollidora, en les seves exploracions de noves sonoritats compartides.

Opi Melissa és una ludoteca i laboratori format per un col·lectiu de escenógrafes, cuineres, artistes i musiques que es bolquen en allò tou, divertit i el compartit. Nascut a La Infinita de L’Hospitalet de Llobregat, Opi Melissa juga amb les fronteres entre l’escolta i la no escolta, oferint una alternativa al club que convida a estirar-se, contemplar i participar.

· Comissariat i producció artística: Carolina Olivares Esturillo

· Disseny: Ana Habash i Ignasi Ayats.
· Il·lustració: Eduard Sales
· Venda d’entrades mitjançant el web i a la recepció del museu. Aforament limitat.

Enllaç al cicle complet
